User blog:Swedigimon/Another Another fanfic


 * Disclaimer: I do not try to claim ownership. All characters in this fanfic, the story and settings themselves and so on belongs to Yukito Ayatsuji. I created this mainly because neither I nor my friends has read the novel, and probably won't read it in the closest future. If anyone of you here knows German(or even better, Danish or Norwegian or actual swedish) you'll understand some things at least. Use Google Translate if you want, but you won't get anything, oy yeah you will get some things but it will not be grammatically correct. Also, this story is more like another adaption of the Another novel, as it doesn't really has any new character nor plot point, but it does include elements from all adaptions.*

Kapitel ett: Vad?

Jag vaknade av att solens strålar trängde sig igenom sjukhusrums fönstret. Jag ville sätta mig upp, men doktorn hade sagt att jag inte skulle anstränga mig, och för tillfället så skulle bara att resa mig vara ansträngande, så jag fick nöja mig med att stirra upp i taket. Idag skulle ha varit första dagen i min nya skola, Yomiyama North, men istället så ska jag tillbringa de närmaste veckorna på sjukhuset på grund av att min ena lunga kollapsade när jag kom hit. Om det inte hade varit för min pappas arbete i Indien så skulle jag gå på privata skola(i år igen) i Tokyo, men han tror inte jag skulle klara av att bo ensam så jag fick flytta till min moster och morföräldrar här i staden Yomiyama. Dörren öppnas och min mormor kommer in.

”Åhh stackars dig Kouichi” säger hon när hon kommer in. ”Förlåt, mormor” svarar jag. ”Ånej det ska du inte behöva säga” säger mormor och ler ett sorgset leende. ”Vad tråkigt det måste vara för dig att tillbringa dina första veckor här i Yomiyama på sjukhuset.” ”Ja det antar jag” svarar jag. Mormor sätter ner en kasse bredvid sängen.

”Jag tog med lite ombyte till dig” säger hon. ”Tack” tackar jag. ”Vet pappa om..?” Jag orkade inte avsluta meningen, och mormor verkade förstå för hon svarade på frågan. ”Nej. Vill du att jag ska ringa honom?” ”Nej det behövs inte. Jag kan göra det själv, jag tror det blir bäst så” svarar jag. ”Din far, Yusoke, är en väldigt pålitlig och plikttrogen man” säger mormor helt plötsligt. ”Vad menar du” undrar jag. ”Ritsuko, din mamma, har varit död i femton år nu och han har inte gift om dig” svarade mormor. Jag hade aldrig tänkt så. Vi brukade inte prata så mycket. Inte för att vi ogillar varandra eller så, men han jobbar hela dagarna så jag har varit hemma jättemycket ensam. Mormor satt hos mig tills jag somnade, sedan så gick hon hem.

Nästa dag vaknade jag av att någon hade kommit in i rummet.

”Sanae-san” halvt-skrek jag. ”Knacka innan du kommer in!” ”Åh men skräck-pojken, du vaknade ju inte när jag knackade” svarade Sanae Mizuno. Hon är ungefär lika lång som jag tror jag, har kort brunt hår och alltid ett leende. Och hon har tendens att kalla mig via smeknamn på grund av mitt intresse för horror-genren inom böcker. ”Så du har läst ut ännu en bok ser jag” sa hon glatt. ”Justja, två av dina klasskamrater har kommit för att hälsa på dig.” Sanae gick till dörren och öppnade den. In kom två ungdomar, en kille och en tjej. Killen var något längre än jag, hade kort mörkt hår och glassögon medan tjejen såg ut att vara kortare än jag och hon hade lockigt brunt hår.

”Ja jag tror inte jag behövs mer nu” sa Sanae och gick ut. ”Hej Kouichi-kun” sa pojken. ”Jag heter Tomohiko Kazami och det här är Yukari Sakuragi” och pekade på tjejen. ”Vi har kommit för att hälsa på dig för att, ja du skulle ju börja igår men Kobudera-sensei sa att du din lunga hade kollapsat så vi beslutade att hälsa på dig.” ”O justja” sa Yukari och tog fram en bukett blommor. ”Här får du, som ett välkomnande från klassen.” Jag tog emot buketten och log. Tomohiko räckte fram ett anteckningsblock.

”Jag har skrivit ner allt viktigt som Kobudera-sensei gick igenom igår” sa han. ”Tack så mycket” tackade jag. ”Jag tror jag kommer börja om ungefär två veckor.” ”Vad bra” sa Tomohiko. ”Har du bott här i Yomiyama tidigare” frågade Yukari plötsligt. Jag vart lite förvånad över frågan men svarade att jag hade fötts på det här sjukhuset men inte direkt bott här i staden. Jag märkte också att Tomohiko och Yukari tittade lite på varandra med fundersamma miner. Plötsligt så räckte Tomohiko fram handen till mig.

”Välkommen till Yomiyama, Kouichi-kun” sa han. Jag tog emot handskaket. De närmaste dagarna var urtråkiga, gjorde inget annat än att ligga i sängen, läsa böcker och prata med mormor eller Sanae-san. Efter en vecka iallafall så fick jag börja gå omkring på sjukhuset. Efter att ha fått en mobil så kunde jag ringa mormor så slapp hon komma. Efter att ha avslutat ett samtal med mormor och vara på väg till restaurangen, så halvt-jogga jag till hissarna. Jag han precis in i den gamla hissen. När jag kollade vart hissen var påväg såg jag att den var påväg mot den andra botten våningen. Jag kollade bakom mig och såg en tjej stå där. Jag mindes inte att hon hade stått där när jag gick in.

”Ursäkta mig” sa jag hastigt. Tjejen bara stod där. Jag smyg-studerade henne lite. Hån hade axellångt, svart hår, en skoluniform som såg ut som Yukari-chans och hon häll i en...en docka? Och för hennes vänstra öga hade hon en ögonlapp. Hissen stannade på andra bottenvåningen och hon gick ut.

”Hej du” ropade jag efter henne när hon gick iväg. ”Vad heter du?” Hon fortsatte gå en bit så att hon var i mörkret i korridoren.

”Mei. Misaki Mei” svarade hon och fortsatte.

Omkring en vecka senare så hade jag fått komma ut ur sjukhuset och fick äntligen komma till mitt nya hem. Klockan fem på morgonen, den dagen då jag äntligen skulle få börja skolan, så ringde pappa mig.

”Hej där, Kouichi” sa han. ”Det är jäkligt varmt här i Indien. Vad är klockan hos dig? Det är ungefär klockan två här.” ”Klockan är fem pappa” svarade jag. ”Din mormor sa att det var något du ville berätta?” frågade pappa. ”Uhm ja..” började jag. ”Min lunga typ kollapsade igen.” ”VA??” utbrast pappa. ”När?” ”Precis när jag kom hit till Yomiyama” svarade jag. ”Okej” svarade pappa. ”Jaja tur att du överlevde.” ”Ja det kan man lugnt säga” sa jag och började önska att konversationen var över. Till min lättnad så hade min moster, Reiko, gjort i ordning frukosten så jag kunde hastigt säga hejdå till pappa.

”Så Kouichi-kun, nu är det dags för lite bra vetande inför skolan” sa Reiko. ”Först, lyd alltid reglerna. Andra, om du har problem var inte rädd o prata med Kobudera-sensei. Tredje, vad klassen än bestämmer så måste du följa det. Här värderas grupparbeten högre en individuellt. Och det sista, kom ihåg att jag håller min fritid och arbetsliv isärt. Du får inte kalla mig Reiko i skolan, även om du glömmer det.” ”Okej jag tror jag förstår” sa jag, även om det var lite konstigt att hon sa allt det där, men jag brydde mig inte så mycket och jag började smöra det prefekt rostade brödet.

”Här är Kouichi Sakakibara” sa Kobudera-sensei när jag introducerades för klassen. ”Han har flyttat från Tokyo för att bo här i Yomiyama på grund av sin pappas arbete i Indien.” Jag stod bredvid Kobudera-sensei när han pratade inför klassen, men det var något med klassen som var konstigt. Det var som om de alla tog samma andetag nästan. Tillslut så fick jag en plats och Kobudera-sensei började en genomgång om historia. Tydligen så låg den här klassen efter, eller så var min gamla klass förre, för jag hade lärt mig allt det här förra året. Istället för att somna av uttråkighet så studerade jag klassrummet. Jag såg Tomohiko och Yukari, men de flesta kunde jag inte namnet på. Jag vände på huvudet och tittade ut igenom fönstret. Då upptäckte jag att den där tjejen, Misaki, från sjukhuset satt där, och också hon såg uttråkad ut och tittade ut igenom fönstret. Ungefär en timma senare så vart det rast. Tomohiko och några fler kom och introducerade sig.

”Sakaki, hur känns det att vara här” frågade Naoya Teshigawara, en lång kille med blond-brunt hår och ett leende på läpparna. ”Åh du kommer från Tokyo, hur var det där” frågade Aya Ayano, en tjej med nästan likadan hårfärg som Naoya och ett ännu bredare leende. ”Måste varit riktigt häftigt” sa Ikou Takabayashi, en kille med brunt hår och fräknar i ansiktet. ”Hur var din förra skola” frågade Yuuya Mochizuki, en annan kille med väldigt feminint ansikte. Jag svarade på alla de frågorna och mycket mer. Jag tittade på alla mina klasskamrater och ser att lite längre bort så sitter tre personer som tittar bort när de såg att jag kolla mot de.

”De där, det är Junta Nakao, Takako Suigura och Yumi Ogura” sa Noboru Saruta. ”De är Akazawa-sans ”närmaste män” så att säga” sa Matsuko Arita. ”De typ ser till så att klassen är säker eller vad man nu ska säga” sa Sayuri Kakinuma. Jag förstod i princip inte ett dugg vad Sayuri menade, men jag nickade ändå. Jag kollade åt andra hållet och såg att Misaki’s plats var tom.

”Vart är Misaki” frågade jag. De som stod omkring mig vart tysta med ens och utbyte blickar med varandra. ”Hey, Sakaki, vad sägs som en rundtur runt skolan?” sa Naoya. Jag reste mig upp och följde efter Naoya.